Dialog byl natočen v úterý 11. listopadu 2014 dopoledne v prostorách společnosti Deloitte ČR, Karolinská 654/2, 186 00 Praha 8 Karlín.

MS: Vážený pane bankéři, čím je pro vás rok 1989, v jaké životní fázi vás zastihl, jaké naděje jste do něj vkládal a jak se případně naplnily?

JK: V roce 1989 jsem byl interním aspirantem na Ekonomickém ústavu tehdejší Československé akademie věd, což bylo celkem kuriózní prostředí, jelikož za státní peníze si každý dělal, co chtěl. Kdo chtěl, bádal tam o marxismu – leninismu, kdo měl zájem, mohl studovat Friedricha Augusta von Hayeka pod vedením Josefa Zielence či Tomáše Ježka z vedlejšího (Prognostického) ústavu. Kdo chtěl, nedělal vůbec nic. Těchto lidí tam bylo též mnoho. Zkrátka – jednalo se o velice svobodné prostředí. Sešla se tam větší skupina lidí, z nichž starší vedli ty mladší. Vzpomínám si na pana Kříže, Jirku Jonáše, který nás pak reprezentoval v Mezinárodním měnovém fondu. Také Roman Češka, Ivo Gavlas – pozdější „majitel“ českého realitního trhu. Zdeněk Tůma z Prognosťáku tam také docházel.

MS: I Pavel Kysilka?

JK: Ten pochopitelně také. Čas jsme trávili nekonečnými diskusemi a tím, že jsme něco překládali, něco psali.

MS: Můžeme říci, že jste měli „intelektuální hody“.

JK: Ani do té doby a ani od té doby jsem takto  intelektuálně kvasící prostředí nezažil, i když i poradenská firma má mnoho chytrých lidí. My jsme měli naprosto nečekanou tvůrčí svobodu.

MS: Rád bych se zeptal, jak si vysvětlujete, že v době nesvobody se zde utvořilo svobodné prostředí, i když to bylo v osmdesátých letech před koncem režimu?

JK: Bůh suď, jak by to dopadlo, kdyby režim nějaký čas přetrval. Neustále jsme byli jednou nohou v průšvihu. Karel Kříž s Mirkem Keroušem ze Státní banky československé rozšiřovali poměrně velké náklady Lidových novin, které ostatní distribuovali. Vím, že po jedné z petic v lednu 2014 za Václava Havla, kterou jsem podepsal jako četař absolvent základní vojenské služby, jsem se tam zastavil, neboť jsem byl na služební cestě. Vím, že tehdy na Ekonomickém ústavu úřadovala StB, které se půjčila kancelář. Ta si předvolávala různé lidi. Zvláště zaznamenáníhodný výkon předvedl Luboš Mlčoch, který jim říkal, že si s nimi bude povídat o čemkoliv, třeba o myslivosti, ale jinak se s nimi nebude bavit. Tehdy to prošlo, nic se nestalo. Jsem přesvědčen, že kdybychom džbánek používali stejným způsobem rok, dva, asi by nám tvůrčí svobodu a intelektuální hody zatrhli, přestože režim už byl vyčerpán, malátný.

MS: Nesmíme zapomínat na český poznatek: když kráva umírá, kope všemi směry. To znamená, že by se vše mohlo obrátit proti vám.

JK: Chudák kravka chcípla dřív, než jsme očekávali.

MS: Můžeme říci: zaplať Bůh! Rok 1989 se obešel bez obětí. Naštěstí jsme nebyli jako v Rumunsku, kde nepokoje skončily střelbou.

JK: Rumunsko byla explicitnější diktatura než naše.  V Rumunsku lidé neměli srovnání se Západem, u nás ano, proto to u nás bylo pro komunistickou garnituru obtížnější. Když nyní Miloš Jakeš vzpomíná, jak měl použít tanky, dnes se mu to mluví! A mluví do novin, aby lidi naštval a byl hodně vidět. Tehdy podle výsledků byl zřejmě váhavější.

MS: Dobrá, byl jste mladý, ale jaké naděje jste si spojoval se zborcením starého řádu a se „stavbou“ nového?

JK: V roce 1989 bylo jasné, že něco „řachne“, a byla velkou otázkou, jakým způsobem ke změně dojde: zdali režim částečně imploduje a začne zavádět reformy pro vlastní záchranu, což by bylo spojeno s liberalizací, avšak kadárovského střihu. Většinou jsme si nemysleli, že sesun bude tak rychlý. Nyní bych se ještě zmínil o Karlu Křížovi. V roce 1989 jsme měli několikrát smluvenou schůzku s Václavem Havlem, domlouvala ji Rita Klímová. Někdy v srpnu 1989 volala Rita Klímová, že se schůzka odkládá na podzim téhož roku. Karel tehdy říkal: „To je špatné. Tou dobou bude dávno prezidentem a žádná schůzka nebude.“ Pád režimu nebyla absurdní myšlenkou, i když jsme si z Karla Kříže dělali legraci, že je až moc optimistou. Byl jen o fous.

MS: Sluší se říci: mnozí lidé na Západě tušili, že zvolení Václava Havla je východiskem z krize. Nakonec se přání mnohých naplnila.

JK: Tam je ještě jeden důležitý bod, když zrušili výjezdní doložky a bylo možné, aby někdo v bance složil peníze, pak člověk mohl svobodně vycestovat. Měli jsme tam praktikanty ze západních akademických institucí. Nebyl problém dát některému z nich 100 marek, aby je za nás složil. V září roku 1989 jsme se tak vypravili do Mnichova, kde jsme se seznámili s lidmi ze Svobodné Evropy. Domluvili jsme si, jak budeme posílat „podvratné“ výzkumné matriály. Byli jsme z toho nadšeni, a oni z nás byli „paf“. Říkali, že tam občas někdo přiběhne kanálem, ale nyní se jednalo o větší skupinu „establišmenťáků“. Když jsme se pak s nimi po Listopadu bavili, poznamenali, že jsme byli „předskokany“ a po nás se s návštěvami roztrhl pytel. Tuto skutečnost jsme zde nemohli pozorovat.  Lidé ztratili ostych a začali svobodněji jednat.

MS: Čím si vysvětlujete, že najednou došlo k takovému „procitnutí“? Soudíte, že lidé „tušili“, že režim je lživý, je v koncích a hroutí se pod vlastní vahou?

JK: Byli někteří, kteří nevěděli, že je režim lživý, nebo jim to bylo úplně jedno, ale většina lidí to věděla, minimálně lidé v intelektuálních povoláních to věděli. Těm bylo známo, jakou hru mají hrát. Většina lidí odložila škrabošku a říkala: již ne. Přesně si nepamatuji chronologii. Je třeba říci, že v Polsku …

MS: … tamní režim padl mnohem dřív.

JK: Tím, že odpor k režimu byl spojen se stávkami, budoval u nás režim protipropagandu na českých předsudcích vůči Polsku. Ideologicky to „odcloňovali“ velmi dobře. Otevření hranic v Maďarsku byl pro režim větší šok. Pak DDR – východní Německo udělalo své. Mám na mysli útěk Němců přes Prahu. Zde zaparkované trabanty, wartburgy, to mluvilo za vše. Hovořím o Praze. V Hradci o tomto nevěděli, ale pro Prahu tato událost znamenala mnoho.

MS: Soudíte, že v roce 1989 lidé věděli, co nechtěli, díky tomu se v nich vytvořila energie, která pak pomohla zbourat komunistický režim?

JK: Lidé v majoritě určitě nevěděli, co chtějí, ovšem zřejmě dobře věděli, co nechtějí. V tom jsme byli exotičtí, protože v naší partě povinná četba byl von Hayek, Milton Friedman. Debaty o tom, jak dále po převratu, jsme považovali za mlácení prázdné slámy, cítili jsme, že tyto úvahy již máme všichni za sebou.

MS: Ekonomové byli vpředu – a to díky tomu, že zde byly jisté instituce a ekonomové se podíleli na transformačních krocích.

… Komunismus …

MS: Zaměřme naši pozornost na ideologii a na režim, který byl na ní založen. Jak se díváte na komunistickou ideologii, její východiska?  A vůbec, potřebuje člověk ideologii ke svému životu?

JK: Tehdy, vzpomínám si, jsme o ideologii liberalismu mnoho diskutovali, oč je praktičtější dívat se na věci ideologicky než všemu hned rozumět. Od té doby jsem o tom méně přesvědčen. Ideologický pohled člověka odvedl od teoretické ekonomie. Teoretickou ekonomií jsem se zabýval až do roku 1997, kdy jsem odešel do České spořitelny. Již předtím v roce 1995 jsem se ocitl v různých neexekutivních pozicích – a to ve firmách. Ten reálný život mne začal bavit víc než teoretický pohled na ekonomiku.

MS: Dobrá, ale máte názor na východiska systému, …

JK: … na filozofický pohled? Musím říci, že v tom nejsem silný, mě to až tak nezajímá.

MS: Soudíte, že snaha prosazovat východiska dle komunistické ideologie je do jisté míry ospravedlnitelná? Je tam snaha o „spravedlivou společnost“, redefinice pozic jednotlivých společenských struktur a člověka. Nebo se jedná o pouhou vějičku, kterou užívají představitelé této ideologie, aby zmátli lidi, neboť sami usilují o získání společenské pozice?

JK: Nemyslím si, že režim byl upřímně ideologický. To bylo spíš bráno jako taková rozcvička v japonských firmách – tím, že děláte dřepy, ukazujete, že jste schopen dělat vše, co firma řekne. Komunismus za svých dob přejal poměrně složitý pojmový aparát, který využíval k tomu, aby cvičil lidi jako cvičené opičky. V systému se těžko přemýšlelo. Pamatuji si, že na vysoké škole jsme měli hnědou učebnici marxismu, což byl převyprávěný Marx, kde byly celé řady logických úvah, s nimiž se dalo polemizovat. Pak byla politická ekonomie socialismu – šedá kniha. To vůbec nedávalo smysl. Ani jednotlivé věty se na sebe vůbec nevázaly. Že by tam byla myšlenka, která by se dala replikovat, bylo nemožné.

MS: Jednoduše – byl to blábol.

JK: Je fascinující, jak se dá zaplnit tak tlustá kniha nelogickými tezemi. Vlastně se to ani nedá popsat. Jednalo se o shluk písmem do ornamentů, které mají speciální rituály. Spíše by se daly přirovnat k architektuře písmen. Víte, že tam má být srp a kladívko. Víte, když stavíte Havířov, jaký má být tvar oken.

MS: Lidé si jistě vybaví SORELU.

JK: Ano, teorie socialismus byla SORELA v písmenkách.

MS: Vidíte, jak lidé byli odhodláni ničit jazyk, někdo to totiž musel napsat. Je vidět, jak se plýtvalo silami. Marx napsal kritiku kapitalismu – ta dávala smysl. Do jisté míry se k ní můžeme vracet, a to i dnes. V roce 2008 nastala finanční krize, pak hospodářská a mnohé z toho je aktuální, nosné, i když s tím můžeme nesouhlasit, ale budování lepší společnosti nedávalo smysl, a proto to celé skončilo tak, jak to skončilo.

… Reforma režimu …

MS: Dobrá, soudíte, že režim se dal reformovat? Ota Šik měl k tomu nakročeno, pokusil se načrtnout východiska změny. Pak byl vyšoupnut z Ekonomického ústavu a odešel do St. Gallen. Nebo jste spíš stoupencem toho, že jediná možná reforma je cesta k ověřenému modelu kapitalismu?

JK: Určitě bych trval na tom, co jsme tehdy říkali nadšeně a agresivně: Alternativa ve formě třetí cesty není. Když se podíváte do třetího světa, zjistíte, že je tam mnoho státních modelů – do větší či menší míry to nefunguje. Určitou výjimku tvoří Čína, která podle všech znaků funguje, ale u které úplně přesně nevíme, jak to je. Růst ženou velké soukromé společnosti, ale jsou polemiky, jak moc jsou tyto soukromé firmy soukromé, jak je soukromé vlastnictví etablováno. Mnozí lidé říkají: možná, že ty firmy nejsou soukromé, že se v nich skrývá státní vliv. Sám to neumím příliš komentovat. Nikdo to neví. Nejchytřejší věc, kterou jsem na toto téma slyšel, je, že to, zda jsou soukromé, se pozná, až umře první generace. Jestli se majetkové podíly dají dědit, jestli to bude bez problémů, pak jsou ty firmy soukromé.

MS: Ostatně čínský systém se označuje za státní kapitalismus.

JK: Ani nevíme, jestli je státní, nevíme, do jaké míry. Víme, že má prvky, které jsou hodně kapitalistické.

MS: Manchesterský kapitalismus, drancování přírody, využívání lidí. My si dnes žijeme ve velkém blahobytu, …

JK: … velkém socialismu, což je nutné zdůrazňovat levicově uvažujícím občanům.

MS: Dobrá, vnímáte nějaký klad minulého režimu, nebo se na něj díváte negativně? Když by vše bylo špatně, asi by se v systému nemohly vytvářet hodnoty.

JK: Chcete-li něco pozitivního, systém byl neuvěřitelně pomalý. Dopřával lidem čas na všechno možné. Pracovalo se relativně málo a nezáleželo na tempu, lidé měli čas na koníčky. Dám příklad – můj oblíbený film Tajemství hradu v Karpatech by se dnes též dal natočit, nejednalo by se o vysokonákladový film. Tehdy nešlo tolik o to, za co film natočit, ale zda a kdy vám to povolí. Tvůrci tím mimo jiné dostali plno času na to, aby o filmu přemýšleli a vymýšleli nejrůznější vychytávky. Vidíte tam to neuvěřitelné bohatství drobných vtípků, které vás napadají jen v průběhu delšího času.  Jsem sběratel starých map, a autoři tam utrousili jeden pro mě: když je v titulcích úvodní záběr, je tam stará barokní mapa s nápisem „Royula Carpatula“, názvem fiktivního království, ve kterém se odehrává děj filmu. Ve skutečnosti se jedná o upravenou Müllerovu mapu Čech, kterou si můžete pamatovat z tiskovek s Václavem Havlem. Vtípek, který tam tvůrci vystřihli tak řádově pro dvacet, možná padesát lidí. Film jsem viděl nespočetněkrát a občas tam s manželkou nalezneme nový fór. V dnešním světě? Když děláte film, potřebujete sehnat peníze, potřebujete film rychle natočit, mezitím rychle udělat nějakou reklamu nebo pár dílů seriálu. Na složité intelektuální vtípky nikdo nemá čas. Komunismus nám zde v některých ohledech „zakonzervoval“ dlouhé devatenácté století. Možná odbočím. Jen si vzpomeňme na průmyslovou architekturu, fabriky, do kterých se málo investovalo! Celý komunismus přežily nádherné fabriky z 19. století, které jsme nyní zničili. Uvedu příklad: máme chalupu v severních Čechách. V každé druhé vesnici je stará továrna, textilka z devatenáctého století. Za komunismu se používaly, dnes se rozpadají.  Vím, že se s tím nedá nic dělat, energetická náročnost těchto budov je vysoká a ani jejich dispozice prostě nevyhovuje. Nemůžeme provozovat industriální skanzen světa. Ale mně zánik těchto budov trhá srdce – komunismus na ně přitloukl rudou hvězdu, ale provozoval (a tím uchoval) je o nějakých dvacet let déle, než činila jejich morální životnost.

MS: Nesmíme zapomenout, že zde byli tvůrčí lidé.

JK: I dnes jsou, pouze spěchají, dělají věci rychle.

MS: Takový Miloš Forman by se u nás dnes neuplatnil. Natočil své filmy: Hoří, má panenko, Černý Petr, ale pak se s naší zemí rozloučil.

JK: Logicky, protože vám dávala prostor na vtipy, a to pouze, když byly nevinné. Vy jste musel za to nabídnout protihodnotu. Minimálně, když jste slyšel slovní „ornamenty“, o nichž jsme se bavili, nevysmíval jste se jim a tvářil jste se, že je to normální, i když vám to přišlo nenormální. Slova jste se namemoroval a pak jste je odkoktal.

… Exil …

MS: Dobrá, jak vnímáte význam exilu a emigrace? Schopní lidé tuto zemi opustili. Někdo volky, někdo nevolky. Za jejich činy můžeme vidět touhu „být svobodný“, realizovat svůj životní projekt.

JK: Měli jsme menší emigraci než Maďaři a Poláci, takže nějaký přímý politický vliv nebylo možná očekávat. Avšak podstatné je, že emigrace byla, a byla relativně početná. Pro národ doma znamenala kontakt s vnějším světem, srovnání našich podmínek se Západem. V tom, co by se dalo nazvat intelektuální elitou, bylo obrovské procento lidí, kteří měli nějaké příbuzné a známé na Západě. Poštovní a telefonní spojení bylo v sedmdesátých a osmdesátých letech funkční (i když monitorované), více a více bylo možné hranice (zejména ze Západu k nám, později i opačně) překračovat. Režim nebyl schopen „nakukat“ lidem úplné nesmysly, jako to bylo možné v Rusku, protože u nás měli lidé srovnání. Nemůžete tvrdit, že jsme pokročilejší a rozvinutější než na západ od hranic, když každý dobře věděl, jak vypadá tamní zboží, jak se tam přibližně žije.

MS: Lidé, kteří žili blízko hranic, poslouchali západní televizi, rozhlas  …

JK: Soukromý rozměr srovnání byl hodně důležitý a komunisté to tušili. Druhá věc – exilové vysílání, a nemyslím tím rádio Tirana, což byl výborný, nechtěně humoristický pořad – také zajišťovalo informovanost poměrně širokému okruhu lidí.

MS: Soudíte, že lidé, kteří přijeli z exilu, nám nabízeli pomoc, ale my jsme ji patřičně přivítali? Jen si vzpomeňme na Otu Šika, který přijel do „jiné doby“.

JK: Ten není úplně dobrý příklad.

MS: Zpět k Otu Šikovi …

JK: Ten byl „konzervou“ z šedesátých let. Objektivně řečeno, v devadesátých letech neměl co říct. Byl na univerzitě v St. Gallen.

MS: Když jej „vypudili“ s konceptem „třetí cesty“, měl snahu vytvořit trh „pod plánem“.

JK: Rozhodně se nejednalo o cestu ve Švýcarsku populární. Myslím si, že u nás též ne. Nevěřím, že by systém fungoval. To, co dnes funguje v Číně, není Šikova třetí cesta, a to, jak Čína provedla svůj obrat ke kapitalismu, by u nás nutně nemuselo fungovat.

… Demokratická opozice – disent …

MS: Ještě bych se zeptal na otázku disentu. Byl jste v Ekonomickém ústavu, do jisté míry se jednalo o disidentskou pozici?

JK: To rozhodně ne. Byli jsme zlobiví v různé míře, ale zařazení.

MS: Mohli bychom užít spojení „šedá zóna“?

JK: Byli jsme v rámci šedé zóny trochu „divní“, a na ty, kteří šli z šedé zóny do disentu, jsme pohlíželi jako na nedostižitelné vzory s velkou úctou, pochopitelně. Václav Klaus se s bývalými disidenty rozkmotřil v roce 1990, ale myslím, že v osmdesátých letech si jich také vážil. Na druhé straně – nepraktičnost některých lidí z disentu nebo „časokonzervové názory“ ze šedesátých let u některých z nich jsme nikdy nepřevzali, třebaže jsme k nim osobně měli morální obdiv. Mnozí z nás jsme je považovali za opravdu důležité lidi, kteří razí cestu, ovšem jejich názory jsme převzít nemohli.

MS: Soudíte, že byli důležití pro přechod z totality do demokracie? Měli legitimitu – a to ze Západu. Havel se těšil mnohým uznáním.

JK: Havel z ne snad nezajímavého státního převratu udělal mnohem větší show, než jsme si zasloužili. Jednalo se především o jeho zásluhu. Uměl na sebe přitáhnout pozornost a obdiv žurnalistů i politiků té doby.

… Konec ideologie? …

MS: Jak nahlížíte na skutečnost, že režim sice padl, ale ideologie pokračuje? Soudíte, že můžeme říci, že zde vždy budou lidé, kteří budou tíhnout ke státnímu dirigismu a nebudou schopni si vážit svobody, která je příznačná pro náš civilizační prostor?

JK: Bavil jsem se o tom s Gyorgem Vargou, velvyslancem a česko-maďarským překladatelem. Diskutovali jsme, proč v Česku přetrvávají komunisté, a v Maďarsku se přešli k socialistům, kteří byli moderně střiženi. Když socialisti vyhráli volby, odešel z diplomacie. Říkal: „Nedělej si iluze, lidé vypadají civilizovaně, mluví anglicky, vypadají, že jsou západního střihu, když však udělají setkání organizace na ministerstvu zahraničí, jsou úplně identičtí jako ti vaši čeští komunisté!“ U nás v Čechách máme prakomunisty, v Polsku, Maďarsku se transformovali. Je pravda, že v Maďarsku a v Polsku to de facto prošustrovali. Vysmívaná značka, která našim komunistům zabránila, aby se na čas dostali k moci, jako se to stalo v okolních zemích, jim zase umožnilo přežití, jako můžeme vidět v Polsku.

MS: Hovoříte o panu Aleksandru Kwasnievském?

JK: Ano, za jeho časů polské politice dominovali. Dnes nevím, jak velká je tamní postkomunistická strana. „Plácají“ se v marginalitě. V každé transformující se ve společnosti najdou skupiny nadšenců, kteří komunismu stále věří. Když se změní režim, majorita přejde, zůstane vám jádro. K tomu se komunistům daří nabírat protestní hlasy, ale tito lidé by svými znalostmi VUMLem neprošli. Včera volili Sládka, dnes komunisty a zítra nějakého nového Okamuru.

… Demokracie a její obnova …

MS: Nyní bych si dovolil otevřít otázku demokracie. Jak si ji pro sebe definujete? Když se člověk zamýšlí nad otázkami pětadvacetiletí, říkal jsem si pro sebe: demokracie je systém, v němž člověku je dáno být člověkem. Demokracie poskytuje člověku prostředí, aby vykvetl do své lidské mohutnosti.

JK: Vskutku optimistická definice! Jedná se o systém, který zajišťuje vládu většiny. Každý člověk má právo vyjádřit názor a také ho měnit. Důležité pro demokracii je, že ti, kteří s většinou nesouhlasí, mají v ústavních mezích naprosté právo a svobodu mít jiný názor a zároveň jej prosazovat.

MS: Demokracie zde slouží jako ochrana menšin.

JK: To je klíčové, protože v okamžiku, kdy menšina nemá možnost si svůj názor nejen myslet, říkat jej, ale i jej prosazovat, nemá vláda většiny s demokracií nic společného. Kdybyste udělali referendum v roce 1943, Adolf Hitler by dopadl dobře. Když Stalin dělal falšované volby, velká část populace mu hodila hlas, i kdyby k tomu nebyla nucena. Každý pořádný diktátorský režim pracuje s plebiscity, referendy, s veřejnou podporou.

MS: Před rokem 1989 zde byla též „lidová demokracie“, byly volby.

JK: Přinucené, byť nebylo tvrdé, lidé se cítili nuceni. Báli se, že mnohé bude zaznamenáno v jejich kádrových materiálech.

MS: Jednalo se o divadlo.

JK: Pořádná diktatura vychází z masivní podpory lidí a solidního represivního aparátu. Osmdesátá léta, to už byla takové „schlamperai“ – odfláknutá, unavená diktatura.

… Demokracie, populismus a vůdcovství …

MS: Nemyslíte si, že v rámci demokracie se k vládě dostávají populisté? Měli bychom ve společenském systému obhájit rozum. Bude člověk, který je nadán rozumem, rozhodovat v zájmu většiny a obecného dobra?

JK: Demokracie se může populismu ubránit jenom tehdy, když je politický systém schopen regenerace. Dnes je klíčové, aby účastníci politické soutěže byli k sobě schopni natáhnout charismatické vůdce. Podívejte se na Českou republiku nebo kolem a zjistíte, že „leadership“ je dnes slabý. Podívejte se na devadesátá léta. Mitterrand vám nemusí být sympatický, ale jednalo se o vůdce. Margaret Thatcherová byla vůdkyně. Helmut Kohl řadě lidí neimponuje, ale že se jednalo o velkého vůdce, o tom není pochyb.

MS: Lidé, které jste zmínil, uměli stát za svým názorem a strhnout v dobrém i ostatní.

JK: Když se podíváte na stejnou trojici zemí Cameron v Anglii ne, Hollande – probůh, …

MS: …známý svými milenkami.

JK: Mitterrand měl též milenky, …

MS: … ale zároveň měl vůdčí schopnosti.

JK: Angela Merkelová je jediná schopná se určitým způsobem srovnávat s těmi minulými tvářemi. Jde o problém, který je vlastní celému kontinentu, nevím ale proč? Řada věcí ve světě chodí v určitých vlnách …

MS: Můžeme konstatovat, že Rusové mají Putina, kterého si demokraticky zvolili, váží si jej. My si vážíme Gorbačova, který dokázal svou aktivitou společnost částečně reformovat.

JK: Gorbačovovi jsme vděčni, ale slovo „vážit si“ je trochu silné slovo. Destrukci komunismu ve východním bloku udělal omylem.

MS: Nechtěl to?

JK: Člověk si může vážit lidskosti, která u něj neabsentovala oproti předchozím a pro nás nepochopitelným figurám vedoucím SSSR.

MS: Vlastně říkáte, že demokracie potřebuje nějaké autentické jedince, kteří dokážou jednat. Nejedná se pouze o lídry, ale též o obyčejné občany, kteří vycítí nutnost něco pro společnost vykonat. Jsou však takoví, kteří se bojí projevit svůj názor – a to z důvodu, aby nebyli vyobcováni, poněvadž jejich názor nemusí souznít s obecným postojem.

… Demokrat a jeho rozměr …

MS: Jak vidíte obnovu demokrata v nás, Češích? Soudíte, že jsme se naučili být hrdými lidmi, kteří jsou dostatečně sebekritičtí a pracovití, pomáhají a jsou dělní na společném opusu?

JK: Odpověď je jasná: nejde o jeden z našich největších úspěchů. Blbá nálada, o které mluvil Havel, místo aby lidi vybudila k aktivitě, vrátila je do pasivity a k nekonstruktivnímu nadávání. Současnou politiku nebudu komentovat – a to ze strategických důvodů.

… Systém, ne člověk …

MS: Jak se díváte na Klausovo spojení: měníme systém, ne člověka? Člověk se přizpůsobí systému, který zde nastavíme, poněvadž měnit člověka je sociální inženýrství – o to se pokoušeli lidé v totalitách – ve fašismu, národním socialismu, komunismu. Víme, jakým způsobem to končilo.

JK: Můžete to pro účely intelektuální diskuse vypointovat jako dva póly: Jeden – ano, změníme člověka! Druhý – nikoli, člověk je dán! Ani jeden z extrémních pohledů není pravdivý. Je pravda, že měníme systém, lidé si v něm naleznou svou cestu, tomu tak určitě je, již jsem o tom, jak reaguje majorita, mluvil při změnách režimu. Zároveň člověk není rigidně daný a mění se …

MS: … evolučně.

JK: Neznamená to, že se to nedá ovlivnit k lepšímu. Václav Klaus měl okázalý nezájem o etickou stránku věci – proboha, proč to dělal? Nikdo si nemyslí, že když budete lidem říkat: nebát se a nekrást, že lidé přestanou krást a lhát. Ale přesto je dobré, že se jim (nám) to občas připomene. Když jim explicitně říkáte: na to se vykašlete, situaci určitě nepomůžete!

MS: Jedná se o negativní signály, které ovlivní chování člověka?

JK: Je naivní si myslet, že lidi změníte. Mimochodem, zde jsem nepřímo citoval Masaryka. Soudil, že když půjde proti římské církvi, lidi nasměruje k husitské církvi – obecně k protestantským denominacím. Místo toho sice fatálně oslabil katolickou církev, ale k protestantismu konvertoval jen málokdo. Zničil část morálních kotev, jimiž je standardní společnost stabilizována, aby se úplně nerozbila. On o to neusiloval, usiloval o opak. Můžeme v tom vidět pěknou ukázku sociálního inženýrství, které mu nevyšlo. Ale to neznamená, že morální apely máme odsuzovat a priori, samozřejmě, že dobrý příklad vždy táhne. Dobré slovo nemůže ublížit, nebo někdy velmi zřídka ublíží, zatímco když to rovnou řeknete špatně, skoro si nedovedu představit situaci, ve které by to bylo užitečné. Nyní to hodnotím z hlediska účelnosti.

MS: Zmínil jste Masaryka. Ten byl jistě velkou autoritou. Jaký význam podle vás mají autority, ale i elity v demokracii?

JK: Trochu jsme se toho dotkli při probírání vůdcovství. Jsem přesvědčen, že obrovský. Mimochodem lidé mají obrovskou svobodu ovlivňovat svět kolem nich. Objeví-li se člověk, jehož existence, směřování a dílo má velký dopad – ať to byl Václav Klaus, či Václav Havel, nebo Tomáš Masaryk v první republice – pokud takoví lidé někam napřou sílu a nejdou příliš „proti srsti“, společnost je přijme a mnohé se podaří.

… Demokracie, dialog a kontexty …

MS: Dobrá, je vhodné se zeptat, jak vnímáte význam dialogu v rámci demokracie? Jako ředitel musíte neustále komunikovat, vést dialog, aby se mnohé rozpohybovalo. Člověku musíte naslouchat, ale zároveň on musí naslouchat vám. Naučili jsme se to, nebo se to teprve obtížně učíme?

JK: B je správně! Jde to spíš špatně. Jsem trochu překvapen, že se vývoj nikam nedostal. Místo dialogů je to spíš soubor monologů. Češi nejsou tak úplně stavění pro názorové klání. Nemyslím si, že se jedná o genetický neduh, souvisí to spíše se systémem vzdělávání. Např. v anglosaských zemích jsou ve škole dialog, prezentace a obhajoba vlastního názoru mnohem více akcentovány než u nás.

MS: Například ve firmě, kde působíte, máte vzdělané lidi. Jsou schopni prezentovat názor, jsou schopni jej obhájit, a zároveň si váží druhého člověka?

JK: Ano, ale v mezinárodním srovnání jsou naši lidé zdrženlivější v otevřené prezentaci. Dialog je jiná věc než prezentace, prezentace je pouhá polovina dialogu. Musíte být schopný vyjádřit svůj názor, nějakým způsobem za ním stát, přesvědčovat o něm druhé. Zároveň musíte být schopen poslouchat a eventuálně akceptovat dílčí věci. Když se zdráháte otevřeně vyjádřit a druhá strana též, z dialogu nic zásadního nebude.

MS: Zamrzli jsme!

JK: Jedná se o zajímavou věc. Bavil jsem se o tomto fenoménu s představiteli mnoha společností a mnoho z nich mi to potvrdilo. Jeden mi říkal: ne, u nás ve firmě jsme to již zlomili. Lidé se začali chovat otevřeněji, nestydí se ukázat, že se v pozitivním smyslu angažují. Ale když on sám začal se změnou kultury ve své nadnárodní firmě v Česku – i když sám je Čech – bylo to pronikavě nejtěžší. Tím jsem chtěl říci: nejedná se jen o neúspěch české politické třídy, ale toto je syntéza všech vlivů okolo nás i v nás.

MS: Čím to, že lidé v devadesátých letech byli ochotni k participaci? Změna by nebyla možná bez dialogu.

JK: Tahounem tehdy bylo nadšení. Když se podíváme na českou historii, byla zde obrovská nadšení, obrovská očekávání, vzepětí, která jsou střídána mimořádně šedou skutečností, deziluzí, chováním, které není úplně vzorné. Tuto skutečnost můžete zaznamenat opakovaně – viz rok 1938, 1968, …

MS: … též rok 1948.

JK: Vámi zmiňovaný rok je trochu jiný. Část společnosti procházela vítězným vzepětím, a zklamání na ni teprve čekalo. Skeptická část společnosti, jež měla pravdu, se naopak příliš nevzepjala, avšak zklamání se dočkala okamžitě. V roce 1938, 1968 se lidé vybudili pro věc, kterou většinově budeme považovat za národní zájem. Vidíte tam opadání elánu a přechod do všedního dne. O co víc jsme byli nadšeni, o to neméně nás zklamání vede hlouběji do bažin. Článek z roku 1938 nazvaný Nebudeme zpívat s anděly a budeme výt s vlky (od Stránského, ne od Peroutky) je hodně symptomatický. V každé podobné situaci by se mohl tisknout stejný titulek.

… Politika a její rozměr …

MS: S demokracií souvisí politika.  Jak vnímáte obnovení demokratické politiky? Před rokem 1989 lidé byli v politice proto, aby dosáhli nějakého pracovního úspěchu, byli členy komunistické strany. Po roce 1989 byla ochota participace ve stranách menší, ale lidé se naopak účastnili života občanské společnosti – utvářejí ji. To znamená, jak vy jako člověk ve vysokém postavení vnímáte tuto obnovu společnosti?

JK: Jedná se o jeden z menších úspěchů, protože ani v době vzepětí strany neměly masovou členskou základnu. Nejedná se o nic výjimečného. V Polsku a v Maďarsku též strany nejsou masové. Je to vidět z jejich častého vznikání a zanikání, a to zejména v Polsku. Každopádně křehkost, znechucení politikou je nepochybně „zacyklenou funkcí“ nedostatečné participace. Relativně masové strany západní části kontinentální Evropy těží z kontinuity, i když ani tam nezažívají své hvězdné roky.

MS: Možná, že nezdravý stav vzniká i proto, že si u nás lidé říkají: strany jsou pro straníky, nač bych participoval?

JK: Je třeba říci: Toto heslo, které bylo v devadesátých letech enormně používáno – původně heslo Občanského fóra – Strany jsou pro straníky, Občanské fórum je pro všechny, v sobě mělo jedovaté sémě.  Václav Klaus často svaluje neúspěch stran na Václava Havla, který je skutečně neměl rád, ovšem jeho vliv v tomto směru se notně přeceňuje. Naopak založení ODS …

MS: … proběhlo v období, kdy panovalo velké nadšení …

JK: … i pro heslo „strany jsou pro straníky“. Někteří považovali toto heslo za „sprosté slovo“, i když v Praze a na venkově to bylo jiné. Právě na vesnici mnohé splývalo – tam šlo ještě dlouho o to, zda komunisti, nebo ti druzí, což byl Klaus i Havel v jednom pytli, a straníky to mátlo. Od konce devadesátých let byly strany poněkud démonizovány. Velkou roli sehrála média, která ve „štěkání“ na strany – a neútočím na neduh a konkrétní změnu, ale na princip jako takový – udělala opravdu své. Velmi intenzivně mi to připomíná třicátá léta – tak dlouho útočili kritici na neduhy demokracie zprava i zleva, až zahubili demokracii. Neduhy demokracie, jako je korupce, protekcionářství, neefektivita státu ovšem vesměs, kromě „žvanírny“ v parlamentu, přežily i do následných diktatur: nacistické i komunistické.

MS: Havel prosazoval nepolitickou politiku. Klaus byl stoupencem stranictví.

JK: Nepolitická politika je iluzorní a nikde nefunguje. Nicméně Klausovou odmítnutí občanské společnosti, respektive věčná polemika s ní, je nesmyslná. Každá normální společnost má husté tkanivo spolků a jiných institucí. S politikou si to nekonkuruje, jedná se o komplementární složku. Je to další ukázka mimořádně neplodné diskuse, která pouze vede k rozdělování společnosti, aniž by to mělo jakýkoliv pozitivní vliv.

MS: Nemyslíte si, že v počátku v politice působili lidé, kteří měli nějaké mravní ideály? Poté tam přišli lidé, kteří vnímali tuto činnost utilitaristicky? Narážím na lidi z ODA, Křesťanskodemokratické strany – jako byli pánové Václav Benda, Ivan Pilip. Lidé měli  zpočátku vazbu na disent, nebo byli součástí šedé zóny, ovšem po roce 2000 se do čela dostávají lidé jako Stanislav Gross, Jiří Paroubek, Mirek Topolánek …

JK: Nebudu komentovat současné politiky. Bez toho, abych hovořil o jednotlivých lidech, myslím si, že v devadesátých letech se tam převážná většina lidí dostala z „ulice“ – a to s idealistickým nasazením, byť výsledky tomu neodpovídaly a mnozí z nových lidí se ideálům zpronevěřili. Jestli někdo měl dlouhodobou představu, že se v roce 1990 – 1991 stane politikem, aby se osobně obohatil, pak – pokud takový vůbec existoval – se jednalo o velice vzácný jev. V pozdějších letech už to bylo jiné, pomalu se to stávalo normou.

… Neexistence vize v Čechách? …

MS: Nemyslíte si, že problém České republiky je v tom, že nemá patřičnou vizi, kam chceme jako stát směřovat? Jakou pozici máme jako český národ? Co chceme světu dát? Když má člověk nějaký program, snáze se orientuje.

JK: Máte pravdu. A je též pravdou, že řada z nich má alespoň jednu myšlenku, která sjednocuje politické proudy. V Polsku se jedná o ruské nebezpečí. V Estonsku si stanovili, že země bude premiantem, bude dělat reformy a od této myšlenky se neodchylují, byť v jiných věcech je politika nestabilní jako u nás. Země má v něčem definovanou pozici, v něčem definovány své postoje, a to je pro zemi velmi užitečné. U nás se motáme jako čamrda. Nevystopujete jediný vnitropolitický či zahraničněpolitický koncept, který by byl prosazen konsensem. Příkladem může být druhý pilíř penzijní reformy. Prosazen těsnou většinou, od počátku sloužil jako politický otloukánek. V okamžiku, kdy se z druhého pilíře důchodové reformy stala záležitost ani ne pro tři procenta obyvatel, nemá ani ekonomický význam, nemůže přežít. K tomu však byl odsouzen již způsobem svého vzniku.

MS: Jen se podívejme na otázku daní, je zde neustálá snaha je měnit.

JK: Existuje mnoho zemí – jako Irsko – které mají příznivý daňový režim a lákají na něj investory. Je to koncept, který tam přijímají všichni, a když přijímali na pokraji státního bankrotu finanční pomoc, bili se jako lvi, aby své nízké daně uhájili. My naproti tomu vlajeme ve větru ze strany na stranu. Nejdřív za ODS budeme mít možná nejmenší daně na světě, rovnou daň 15 procent, ale za pár let ji vláda zase zvýší, a k tomu přidá růst již beztak nadmíru zatěžujícího sociálního pojištění. A byla to stále vláda ODS. Vůbec to nedává smysl. Mimochodem je zřejmé, že obyvatelstvo naší země má silný sklon k rovnostářství, je zde silný požadavek na sociální dávky pro velkou část společnosti, ne pro malou elitu. To znamená, že daňový systém musíme mít nastaven tak, abychom vybrali co nejvíce, a zároveň nepodvázali podnikání. 15 procent, to je relativně nízká sazba, která nebyla správně zvolená. Sazba 19 procent by přežila delší dobu.

MS: Když se podnikatel rozhoduje, ve které zemi podnikat, nevybere si asi Českou republiku, ta se stala nedůvěryhodnou zemí.

JK: Rozhodování v České republice – vzhledem k tomu, že nevíte, zdali doprava, doleva – je obtížné. Několikeré daňové změny schválené v prosinci s platností od 1. 1., to je hrůza. Dá se říci, že si docela intenzivně „střílíme do nohy“.

… Kapitalismus …

MS: Dotkněme se otázky obnovy kapitalismu. Jelikož jste zmínil přítomnost srpů a kladiv, pro sebe jsem si vytvořil možná provokativní definici: Kapitalismus je systém, kde alfou a omegou jsou neurony. Bohužel dobré součinnosti těchto entit bylo během období totality bráněno. Jak se díváte na tento hospodářský řád? Bylo dle vás logické, jestliže centrální plánování nefungovalo, že na programu dne bude obnova tržního hospodářství?

JK: Myslím si, že znatelnou charakteristikou kapitalismu je jistá flexibilita, kdy se dokáže přizpůsobit. Je to dáno tím, že je založen na určité spontaneitě, jak by řekli rakouští ekonomové. Jedná se asi o jeho největší plus. Umožňuje eliminovat řadu jevů, které jsou pro něj potenciálně smrtící, a zatím se s nimi vždy vypořádal.

MS: Působí tam schumpeterovská kreativní destrukce?

JK: V současné době vidíme, že čím dál větší množství potřeb je uspokojováno na globální úrovni. Jeden výrobce vyrobí zubní pastu, která se prodává po celém světě, stejně tak nápoje. Druhou věcí je, že výroba je rozvinuta na široké mezinárodní spolupráci. Když vznikla pohroma ve Fukušimě, nevyráběla se auta s určitým typem metalízy, totiž jisté aditivum do barviva se vyrábí jen na nějakém konkrétním místě v Japonsku. Vzájemná závislost má svá negativa a určitě i své meze. Jsem přesvědčen, že kapitalismus během své historie prokázal velmi vysokou flexibilitu, a upřímně doufám, že ji ještě znovu ukáže – třeba tím, že nastane doba postglobalizační.

MS: Sdílíte námitky, které proti tomuto systému vznesl Marx – že vede k odcizení?

JK: Hlavní Marxova teze byla, že říkal: systém vede ke zbídačování. Dějiny však prokázaly, že jde o nesmysl. Když se podíváte na dnešní „bídníky“, jak žijí? Jde o zcela jiný život než v devatenáctém století – a to relativně i absolutně. Marxismus hovořil o relativním zbídačování, ale to nikoho nezarmoutí. V globalizaci jste viděl velký pohyb, který byl jako z Marxových učebnic. Méně placené práce jsou nejsnáze nahraditelné, a proto přesunutelné. Ve fázi globalizace, v níž se nacházíme, nejdříve zanikla pracovní místa lidí, kteří na tom předtím byli hůř a měli menší příjmy. Na druhé straně „zafungoval“ přístup Adama Smithe a Davida Ricarda. Vše se přesunulo do Číny a náklady na pracovní sílu začaly růst, a růst nepřestaly. Jsem přesvědčen, že budeme moci být svědky zpětného vývoje a rovnováha bude jistě nastolena.

MS: Zmínil jste, že se chudáci mají v současnosti lépe než v devatenáctém století. Měli bychom říci: přesto žijeme v době, kdy rozdíl mezi chudákem a boháčem se zvětšuje. Bohatí bohatnou, chudí chudnou. Dále je zde nezaměstnanost, která před rokem 1989 nebyla známa. Jak tuto skutečnost vnímáte? Jsou lidé, kteří tím argumentují proti systému.

JK: Samozřejmě, že toto není atributem kapitalismu. Jakmile existuje svoboda pracovních sil, nutnost fungování pracovního trhu, bez nezaměstnanosti fungovat nemůže. Uznávám, že současná úroveň nezaměstnanosti kolem sedmi procent je vyšší než přirozená, která plyne z toho, že lidé tu a tam mění pracovní místo, a nepřechází rovnou z jednoho do druhého. Vše má své důvody, a to zejména v akutní krizi, kterou Evropa prochází, a souvisí to rovněž s novou globální rovnováhou.

MS: Měli bychom připomenout, že v devadesátých letech nezaměstnanost byla enormně nízká.

JK: Byla pod úrovní přirozené nezaměstnanosti.

MS: Nezaměstnanost, kterou jsme měli, byla ve Švýcarsku.

JK: Švýcarsko mnohé zaměstnance „dováží“. Některé trvale, ti pak za velmi dlouhou dobu mohou získat třeba i občanství, jiné dočasně: z Německa každodenně dojíždí velká část zaměstnanců švýcarských firem. Když se poptávka po práci sníží, dostanou výpověď, nezaměstnanost se zvýší v Německu, ne ve Švýcarsku. Váš příklad je hezký, ale plně nefunguje.

MS: Proč se tedy neinspirovat? Mnozí lidé uvažovali, že po roce 1989 zde může vzniknout „Švýcarsko východní Evropy“.

JK: K tomu musíte mít větší platovou úroveň než všichni ostatní. Například Švýcarsko je pro německé zdravotní sestry, lékaře atraktivní. Když ve Švýcarsku potřebují specialisty, dají si do německých novin inzerát a zájemci se hned přihlásí. U nás to tak jednoduše realizovat nelze – respektive lze, ale např. vůči Ukrajině.

MS: Měli bychom říci: Československo či pak Česká republika byla ze zemí východního bloku nejvyspělejší. Z tohoto důvodu jsme mohli být přitažliví pro investory, a nejen pro ně?

JK: Ano, v tomto smyslu jsme „přitažliví“. Samozřejmě „nepřetáhneme“ běžného pracovníka z Rakouska a Německa, ale podívejte se na počet Slováků pracujících v České republice, podívejte se na Ukrajince. Proč u nás v krizi začala nezaměstnanost s výrazným zpožděním? Protože jsme měli „polštář“ tvořený zahraničními pracovníky. Když společnosti začaly snižovat zaměstnanost, nejprve propustily pracovníky v následném pořadí: ilegální pracovníky z Východu, agenturní zaměstnance z Východu, pak legální zaměstnance z Východu. Teprve poté začaly vyhazovat domácí pracovní sílu. Nejsme pouze oběťmi, ale i v globálním systému jsme i predátory.

… Kroky k obnově kapitalismu …

MS: Jak se díváte na koncept obnovy tržního hospodářství? Je spojován s takzvaným Washingtonským konsensem. Mohl jsem hovořit jak s Tomášem Ježkem, tak s Karlem Křížem, s Pavlem Kysilkou, podle nichž se jedná o termín, který vznikl až ex post a vlastně se s ním v ekonomických kruzích nepočítalo.

JK: Konsensem se myslí opatření Světové banky, Mezinárodního měnového fondu. V době transformace jsme jej neznali.

MS: Jan Vrba říká: „Přejali jsme jej, „oxeroxovali“ jej, ale příliš jsme jej neaplikovali na českou realitu.“ Kdo by nechtěl mít zdravě vyrovnané finance, privatizované společnosti, rozumnou, střídmou měnovou politiku?

JK: Na některých aspektech hospodářské politiky, jak jsme ji v devadesátých letech prováděli, bych nic neměnil. Bylo dobře, že se zavedla rychle plná směnitelnost. Myslím si, že liberalizace cen, která byla spojena se střídmou měnovou politikou, byla též správná cesta. V oblasti vyrovnanosti státního rozpočtu je nutné vytvořit velkou rezervu, protože rozpočet se tvářil velmi vyrovnaně, ale dluhy se hromadily v bankách; u části z nich se to dělo úplně vědomě, u jiné se dá říci, že se jednalo o nechtěný výsledek evoluce. Dovolím si takový malý historický bonmot. Čeští privatizátoři získali majetek za úvěry. Předstírali, že jsou kapitalisty, a podporovali i ty zaměstnance, kteří neměli být v podniku už dávno zaměstnáni. Někteří  konvertovali v kapitalisty skutečné, jiní zkrachovali a jejich firmy se vzpamatovaly teprve po redukční kůře v režii konkurzního správce. Jiné nepřežily.

MS: Jednalo se o sociální transfer.

JK: Podniky udržovaly nepotřebná pracovní místa. Ještě malou poznámku k otázce financí. Lidé se tážou, kam zmizely vytunelované peníze. Je třeba říci, že řada firem byla skutečně vytunelována: nepoctiví privatizátoři odešli s balíky peněz a jednotlivá aktiva ukradli. Jsem přesvědčen, že mnohem větší část peněz, které zmizely v devadesátých letech, skončila v nepřiznaných sociálních transferech. Falešní kapitalisté je vyplatili zaměstnancům ve ztrátových provozech, a kdyby vláda Miloše Zemana – budiž jí za to čest – banky nezprivatizovala, pokoušeli by se o to dodnes.

MS: Ostatně Václav Klaus měl takzvanou liberální rétoriku, ale socialistickou praxi.

… Kroky privatizace …

MS: Ještě bych se zeptal, jak vnímáte procesy, které se týkaly privatizace – otázka nabídky provozoven v rámci malé privatizace, ale posléze prodej velkých státních podniků v rámci velké privatizace? Součástí velké privatizace byla i kuponová privatizace. Asi je dobré uvést: ne všechny podniky do roku 2014 byly privatizovány, respektive – stát se v nich nezbavil veškerého podílu. Jak na tento aspekt nahlížíte? Je dobré, aby bylo úplně vše soukromé? Problém je, že v Československu nebyl patřičný kapitál, a proto bylo nutné propojit české firmy se zahraničními. Ministr v Pithartově vládě Jan Vrba usiloval o propojení význačných podniků, jehož výslednicí by mohlo být i Škoda Auto, jak se později stalo a jak podnik známe v dnešní podobě.

JK: Tam je třeba říci, že se jedná o oblasti, kde se chyby nepochybně udělaly – a to dost zásadního rázu. Je to oblast, která se stala předmětem ideologické debaty, jejíž osou byla otázka, zda bylo třeba privatizovat. Odpověď ano je dodnes správně. Tehdy se však ideologizovaly i metody privatizace, ačkoli k tomu nebyl žádný důvod. Dušan Tříska se rozčiloval nad tím, že když se podniky budou privatizovat strategickým investorům, přijdou tam auditoři, kteří budou rozporovat hodnotu majetku. Nerozumím, proč by to vadilo. Když někde nabídnete „hromadu šrotu“, nelze to účtovat jako hotové peníze, ale je nutné přiznat, že se jedná o šrot. Z mého pohledu se jedná o ideologicky neutrální záležitost.

MS: Domníváte se, že v tomto procesu Václav Klaus vystupoval nejprve jako ekonom, pak jako politik? Část privatizovaných podniků byla prodána Klausem politikem.

JK: Spíše Klausem „umanutcem“. Rozhodl, co má být správně, a cokoliv jiného je úchylka. Na druhé straně je třeba říci, když podíváme na osud mnohých firem, managementy se rozhodly, že půjdou do privatizace, chtějí to nějak udělat a vzít si tam podíl. A povedlo se jim to. Příkladem je třeba společnost Brano, kde proces dopadl dobře.

MS: Můžeme uvést, že byla privatizována Škoda Plzeň panem Lubomírem Soudkem, ale nyní je obnovena, funguje, vyrábí lokomotivy, tramvaje, byť pod jiným vlastníkem. Vlastně jsme ztratili čas a peníze.

JK: Ano, ale Škodovka Plzeň byla ukázkou sociálního transferu. Zaměstnanost je tam dnes mnohem nižší, výroba vyšší. Byla ideologizována část debaty, která ideologická nebyla – zdali to koupí management, či to po očištění prodám do zahraničí, nebo zda prodám všechno za kupony. To není ideologie, vůbec nechápu, jak se tam do toho zamotala. Se znalostí toho, co se stalo pak, asi bych z hlediska privatizace podniků spěchal méně a výnosy mohly být pro státní rozpočet vyšší. Sám jsem tehdy považoval za nerozumné si nechávat minoritní podíly v prodávaných firmách. V zemích, kde si je stát ponechával, prodal mnohdy tyto minority po letech za více peněz, než utržil z původní privatizace majority.

MS: Vy jste třeba byl pro to, aby podniky prošly restrukturalizací?

JK: Obecně ne.

MS: Pak přišel s Milošem Zemanem Miroslav Grégr a ten prosazoval projekt restrukturalizace.

JK: Vím, ale když si vezmeme počty firem, které byly privatizovány v raných devadesátých letech – jednalo se o tisíce, a proto ty snahy byly nereálné.

MS: Zkrátka – to, co zkrachuje, zkrachuje, ale hlavně, aby vše šlo mírově, aby nedošlo k pnutí. Když je majetkový transfer, také dochází k sociálnímu pnutí.

JK: Můžeme nalézt společnosti privatizované kuponovou cestou, kde vše proběhlo hladce. Někdo shromáždil akcie, dal dohromady majoritní podíl a prodal jej do zahraničních rukou. Samozřejmě, že fiskální výnos mohl jít státu, a ne privatizačnímu fondu. Ten to distribuoval mezi akcionáře z kuponovky. Správci si však z toho vzali nepřiměřený podíl a malá, avšak viditelná část akcionáře okradla zcela. Jsem ale přesvědčen, že Českou republiku to nezničilo.

… Kapitalismus a banky …

MS: Když se podíváme na význam bank, ve státě byly státní banky: IPB, z počátku IB – Investiční banka, Komerční banka, Česká spořitelna, ČSOB. Tato čtveřice byla majoritní na trhu úvěrů. Pak byl umožněn vstup menších soukromých bank, které vznikly během devadesátých let a také opět zanikly.

JK: Pozor, působily zde i zahraniční banky. Dokonce v počátcích transformace zde bylo více zahraničních bank než dnes.

MS: Jednalo se pouze o pobočky?

JK: Spíše dceřiné společnosti.

MS: Dobrá, dominantní na trhu s úvěry byly státní banky.

JK: Ano.

MS: Kde se podle vás stala chyba? Jde o to, že představitelé transformace konstatují: v polovině devadesátých let je česká ekonomika z více jak tří čtvrtin soukromá – a to díky tomu, že si účastníci privatizace půjčili u bank, třebaže státních. Jak tuto skutečnost reflektujete?

JK: Jsem přesvědčen, že bylo velkou chybou, že se banky neprivatizovaly dřív – a to z důvodu fiskálního. Stát si mohl nechat minoritu, a proto mohlo dojít k privatizaci za mnohem menších nákladů, než když se situace nechala „vyhnít“ tak dalece. Bylo to dílem jak sociálního transferu, tak podvodných praktik, což se na bankách silně negativně podepsalo. Myslím si, že odkládání privatizace bylo fatální. Samozřejmě, že Václav Klaus měl pravdu, že banky by „neproúvěrovaly“ to, co za daných okolností udělaly. Ale rozpočet by ušetřil a špatně privatizované firmy by se očistily dříve – s lepší nadějí na přežití.

MS: Je důležité také říci, že hospodářství by zaznamenalo ještě rychlejší pád bez možného pozdějšího odrazu.

JK: Jsem přesvědčen, že daň za vyčkávání byla velká. Navíc není pravda, že západní banky nepůjčují. Dnes jsou všechny banky privátní. Mohl jsem vidět pár nových případů firem v problémech a chyby v rozhodování mi přivodily déjà vu.  Ale určitě by se nenašla banka, která by půjčila panu Stehlíkovi na privatizaci Poldi Kladno.

MS: Zmínil jste pana Vladimíra Stehlíka, já pana Lubomíra Soudka. Můžeme zmínit i pana Marouška z ČKD. V současné situaci by úvěr na financování výroby nedostali.

JK: U Stehlíka jsem si jist, u ostatních dvou si nejsem jist. Určitě by nedostali tolik, úplně bych to ale nevylučoval.

MS: Můžeme říci, že státní banky do jisté míry umožnily rozjezd ekonomiky, poskytly nutný „kapitál“. Kdyby se měřilo tak, jako tomu je nyní u nás či v zahraničí, hospodářství by zaznamenalo odlišný vývoj.

JK: Ano, dynamika by byla jistě jiná. Je dobré říci: banky by nakonec úvěrovaly, poněvadž banka nic jiného ani neumí. Když by banky neúvěrovaly, nevydělávaly peníze. Druhá věc je – kdyby banky začaly úvěrovat, neúvěrovaly by projekty, které nedávaly smysl. Jinak by úvěrovaly i věci, které obsahují velký prvek rizika, to lze doložit jejich fungováním. Pochopitelně, že by v případě dřívější privatizace bank došlo k časovému posunu. Není možné se vyhýbat strategickému řešení, které musím udělat – a to i kdyby to mělo stát třeba roční pokles HDP. Ovšem, pokus vylhat se z toho byl bláhový.

MS: Jak vnímáte skutečnost, že klíčové banky jsou v zahraničních rukou a odvádějí zisky do mateřských společností? Zvláště to bylo vidět při finanční krizi, když ČSOB poskytovala své bance KBC vydělané peníze. Někdo by mohl říci: ano, nechme si státní firmy, jako je ČEZ. Kdybychom měli státní banky, jež byly zčásti privatizované, jako je tomu u ČEZ, kdyby se mnohé nerozkradlo, stát by z toho měl peníze. Odchody zisků zahraničních společností z České republiky způsobují i negativní platební bilanci.

JK: Nejsem přesvědčen, že by stát měl banky řídit. Když se podíváte na konkrétní banku, tam bylo poměrně mnoho lidí, kteří tam působili celou dobu – a to od privatizačního období. Já to vidím tak, že škodu neudělali lidé, ale stát …

MS: Děkuji vám za kritické hodnocení …

P.S.:

MS: Účastnil jste se kuponové privatizace jako velké příležitosti k obnově kapitalismu?

JK: Ano, kupoval jsem individuální akcie, ale výnos jsem dosáhl jen na úrovni onoho příslovečného desetinásobku.